Eram 95 de femei.
Ne-au spus că suntem prima comunitate de filipineze
care au venit să lucreze în România ca cusătorese.
Compania pentru care am lucrat se numea MONDOSTAR, o fabrică de confecții.
Aveam contract pentru o perioadă minimă de 2 ani.
În aprilie 2008 am ajuns în Sibiu, România.
Numai cinci luni mai târziu, în octombrie am zburat înapoi spre Manila.
Aceasta este povestea noastră.
La jumătate de lume distanță
Taytay Manila, Filipine
Am lucrat în Malaezia timp de 2 ani,
am lucrat în Hong Kong timp de 6 ani jumate,
am lucrat în România timp de 5 luni.
Sunt OFW (Overseas Filipino Worker - Lucrătoare Filipineză peste Hotare).
Am lucrat în Malaezia și în Hong Kong ca îngrijitoare casnică.
Când am aflat că agenția EASTWIND INTERNATIONAL,
angaja muncitoare pentru Sibiu, Romania,
nu m-am concentrat mai ales pe salariu, sau pe mărimea taxei de plasament.
M-am gândit doar: voi merge în Europa!
A fost prima dată când am muncit ca cusătoreasă într-o țară străină.
Nu am mai putut să lucrez ca îngrijitoare casnică,
pentru că în Hong Kong acceptă doar femei sub 38 de ani.
Acum am 50 de ani.
9 milioane de filipinezi lucrează în afara țării.
Asta reprezintă 10% din populația țării.
Sunt numiți: Lucrători Filipinezi peste Hotare.
Locuim 6 oameni în această casă:
mama mea, fratele meu, sora mea mai mică Gina și Yuri, fiica ei.
Și Lola mea, mătușa - are 94 de ani.
Mama a fost croitoreasă.
Obținea bani făcând uniforme de școală și haine pentru nunți.
Ea ne-a învățat cum se coase.
Le cunoșteam dinainte pe multe dintre colegele mele de la MONDOSTAR din România.
Locuiesc aici în aceeași zonă.
Unele din prietenele mele m-au întrebat:
„Nu vrei să mergi cu noi?”
„E un 'zbor' către România.” Mi-am dorit.
Mi-am dorit să experimentez zăpada. - Ninsoarea.
Iarna.
Mi-am dorit să port bocanci și palton.
O geacă de piele. - Da, o geacă de piele.
Pentru a ajunge acolo am împrumutat bani de la un creditor.
Încă plătesc acei bani în fiecare lună.
Taxa de plasament pe care a trebuit să o plătim agenției a fost foarte mare.
Au cerut 120,000 pesos,
adică 2,500 dolari americani.
Hey uite, am fost în România.
Acesta este suvenirul meu.
Am fost și în Sri Lanka. Am lucrat acolo 12 ani.
Naty cu sora ei, fiica surorii sale și nepotul .
M-am apucat să vând produse cosmetice AVON
de când m-am întors din România.
Acesta este magazinul nostru.
Funcționează așa: Oh, îmi place asta.
Deodorant,
loțiune de corp,
luciu de buze.
Așa îmi câștig existența.
Eu și fiul meu locuim în acest loc.
Sora mea locuia și ea aici.
Ea a avut grijă de fiul meu
când era copil.
Fiul meu avea 7 ani când m-am întors definitiv în Filipine
după ce mi-am terminat contractul în Sri Lanka.
Fiul meu s-a născut pe 15 ianuarie.
Iar pe 14 februarie m-am întors la muncă în Sri Lanka.
M-am simțit atât de singură,
pentru că avea doar o lună când eu…
Mă întorceam aici o dată pe an,
doar pentru 14 zile.
Sora mea mereu îi arăta
poze cu mine și îi spunea: „Ea e mama ta.
Când se va întoarce mama ta,
vei locui cu ea
și vei dormi în patul ei.”
De aceea încă doarme în patul meu.
Deși are 14 ani.
Știți, nu mai auzisem de România până în acel moment,
pentru că se spune că e foarte mică.
Contractul stabilea:
Salariu de bază - 400 dolari plus 100% plata orelor suplimentare .
În industria confecțiilor orele suplimentare sunt foarte obișnuite,
dar ești plătită pentru ele.
Ne așteptam să câștigăm
600-700 dolari pe lună, incluzând orele suplimentare.
Pentru noi, filipinezii, nu este ușor de ajuns în Europa.
Ne-am gândit doar că România se află în Europa
și că majoritatea oamenilor din Europa obțin salarii mai mari.
Dar nu am știut
că există diferențe între estul și vestul Europei.
Iar patronul agenției ne-a spus
că europenii au cuvânt de onoare.
Așa că am avut încredere în contract.
Mai întâi am fost în Taiwan timp de 2 ani și jumătate,
apoi în Brunei
timp de 2 ani și 3 luni.
Cea de-a treia țară a fost Namibia, Africa. Am fost acolo timp de 3 ani și 6 luni.
Ultima a fost România.
8 luni, 7 luni?
5 luni.
Am fost crescută de bunicii mei
și după liceu m-am mutat în Manila.
Aveam 17 ani
când am început să lucrez într-o fabrică de confecții.
La 21 de ani am început să lucrez în străinătate.
Motivația pentru a lucra peste hotare este să îmi ajut familia,
nu doar să mă întrețin.
În general trimit acasă banii pe orele suplimentare.
Ca în Africa,
căci în Africa am câștigat mai mulți bani decât salariul de bază lunar,
pentru că lucram o groază de ore suplimentare.
În acest fel sora mea și fratele meu au putut termina școala,
pentru că i-am ajutat.
Cel mai important produs de export din Filipine este mâna de lucru umană.
Banii trimiși înapoi de lucrătorii din străinătate constituie
aproape 14% din produsul intern brut al țării.
Aproximativ o treime din gospodăriile din Filipine (30 de milioane de oameni)
depind de acești bani.
A fost un coșmar pentru mine,
pentru că mi-am cheltuit toți banii pentru a ajunge acolo.
120,000 numerar! Da, a plătit numerar.
120,000 pesos pentru taxa de plasament.
Și tu, nu? - Da, pentru că sunt...
120,000...
Dacă lucrezi aici în Filipine
salariul îți este suficient doar pentru nevoile zilnice.
Trebuie să plătești chiria,
trebuie să plătești factura de curent, factura de apă.
Dacă nu muncești din greu,
vei fi înfometat.
Lucrez într-o fabrică, ca cusătoreasă.
Dacă muncim de luni până duminică - inclusiv duminică,
obținem 2,000 pesos (46 dolari) pe săptămână.
Ajung doar pentru mâncare,
transport. - Transport,
pentru plata chiriei și a facturilor.
Atât.
Consider că mersul în străinătate este singura cale
prin care îmi pot îmbunătăți situația.
Am lucrat în Taiwan timp de 3 ani, apoi
în Namibia, Africa de sud timp de 3 ani.
Ultima a fost România
pentru 5 luni.
Iar eu...
Am lucrat în România timp de 5 luni.
A fost prima mea încercare de a merge într-o altă țară.
Când am fost în Taiwan am avut o prietenă din Vietnam.
Eram foarte apropiate,
eram ca două surori.
După ce mi-a expirat contractul,
ea a plâns foarte rău.
Mi-a oferit inelul acesta drept cadou.
Mi-a zis: „Deși a fost un cadou de la mama mea, ți-l ofer ție.”
Încă îl port.
Ea era singură la părinți.
A mers în Taiwan...
Era ca în Namibia:
Muncitorii locali din Namibia primeau un salariu mai mic
decât noi filipinezele.
Supraveghetorul nostru chinez ne-a spus:
„Nu le lăsați pe vietnameze să vă vadă fluturașul de salariu,
pentru că s-ar putea înfuria dacă află
că sunt plătite mai puțin decât voi!”
Avea doar 18 ani
când a muncit în Taiwan.
Eu aveam 27.
Despre ce ați vorbit?
Acum mult timp, când erai încă tânără...
Acum mult timp în România...
Am avut ocazia de a merge în Japonia
când eram mai tânără, pe la vreo 20 de ani.
Dar problema a fost
că nu mi-am putut face pașaportul,
pentru că nu aveam certificat de naștere.
Iar anii au trecut,
înainte de a-i spune unei prietene
despre problema mea.
Atunci ea mi-a zis: „De ce nu te înregistrezi?”
Așa că am mers acolo.
Și asta a fost. Acum am unul.
Sunt o ființă umană acum!
Am un pașaport!
Nu mai sunt străină în Filipine.
Iar apoi...
vecinele m-au întrebat,
dacă vreau să merg acolo,
dacă vreau să merg în România.
Am ajuns în Sibiu, România în aprilie 2008.
Un al doilea grup a sosit la începutul lui mai.
Fabrică de confecții din Taytay
MONDOSTAR produce haine de bărbați de înaltă calitate
pentru mărci de renume precum Strellson, Leineweber, Digel, Tommy Hilfiger.
Acestea sunt haine de designer de înaltă calitate și sunt foarte scumpe.
Pe linia de producție eram împărțite în două grupuri.
Un grup cosea pantalonii, iar celălalt jachetele.
Eram separate de colegele noastre românce.
Dormitorul nostru comun se afla în spatele fabricii.
Stăteam 8 într-o cameră.
Lucram între 50 și 60 de ore pe săptămână, inclusiv duminica.
În ziua în care am ajuns a avut loc o ședință.
Dl. și dna. Vasilescu, proprietarul fabricii MONDOSTAR, ne-au oferit un document.
Nu am înțeles ce scria în el,
pentru că era scris în mare parte în română,
doar unele părți erau în engleză.
Ne-au spus să semnăm.
În caz contrar, nu am fi putut începe lucrul.
Nu ni s-a permis să punem întrebări.
Ce puteam face?
Cheltuiesem atât de mulți bani doar pentru a ajunge acolo.
Călătorisem la jumătate de lume distanță.
Dreptul nostru de a rămâne depindea de contractul nostru de muncă.
Dacă nu am fi semnat, ar fi trebuit să mergem acasă.
Așa că am semnat.
La sfârșitul lui mai ne-am primit primul salariu.
A fost un șoc.
Primisem doar 250 de dolari!
Acela a fost un moment dezgustător pentru noi.
Cum trebuia să supraviețuim cu 250 de dolari?
Ne părăsisem familiile doar pentru atât?
Cum rămânea cu nevoile noastre personale acolo?
Eram înșelate.
În prealabil întrebasem: „Există o cotă?”
Iar ei răspunseseră: „Nu, nicio cotă.”
Hainele pe care le produceam erau foarte scumpe și delicate.
Acesta a fost primul lucru pe care l-am întrebat.
Iar ei au răspuns: „Nu, nicio cotă”
Iar atunci când am ajuns acolo, au zis că există o cotă.
Grupul care realiza pantalonii avea o cotă de 500 de perechi pe zi.
Celălalt grup care făcea jachetele trebuia să coase 300 de bucăți pe zi!
Era absolut imposibil de atins acea cotă.
Acela a fost motivul pentru care nu au plătit orele suplimentare,
din cauza cotei.
Nu atingeam cota.
Nu s-au făcut calcule de timp.
Nu au calculat niciun timp.
Eu călcam buzunarele,
Eu puneam fermoarele.
Eu călcam și mai aveam o altă sarcină - puneam cataremele la curele
și călcam.
Colegele noastre românce ne-au întrebat: „De ce ați venit aici?”
Nu știți că așa mulți oameni din România părăsesc țara,
pentru a munci în alte țări?
În 2008 multe companii din România au întâmpinat o problemă:
O lipsă de mână de lucru.
4 milioane de oameni au părăsit țara, iar aceia care au rămas
nu erau dispuși să lucreze într-o fabrică de confecții pentru mai puțin de 200 de euro.
Trebuie să recunosc, nu mă pricep atât de bine la cusut!
Știu cum să cos, dar nu este profesia mea.
Da, recunosc asta.
Am mers acolo spontan,
din cauza crizei economice care a izbucnit în Filipine
și din cauză că afacerea mea mergea prost.
De aceea aveam nevoie de o altă posibilitate pentru a face rost de bani.
Așa am ajuns acolo.
A fost prima dată când a mers în străinătate. - Da, a fost prima dată când am mers în afară.
Doar ca să aflu că am o misiune acolo.
Misiunea
de a sprijini și proteja drepturile colegelor mele filipineze.
Ea ne-a ajutat.
scrisoare de plângere
3 luni, nu, 2 luni mai târziu
după ce nu am primit salariul pe care îl așteptam
Am contactat-o pe ambasadoarea noastră, Dna. Dasa.
Dna. Dasa a venit la MONDOSTAR.
A fost surprinsă că eram acolo,
pentru că nu fusese de acord
ca muncitori din Filipine să fie trimiși în România.
Pentru că ea știa deja... - Că vor fi doar 250 de dolari.
...că salariul va fi mic.
Unele dintre colegele noastre erau deja exasperate,
se certau în timpul lucrului
din cauza situației.
Această furie.
Acestea sunt consecințele... - Prea multă furie.
...condițiilor noastre de lucru și locuire.
Iar apoi i le-am explicat și ei.
A încercat să deschidă un dialog cu managementul MONDOSTAR
și a verificat contractele.
Iar apoi a aflat, că da, noi semnasem totul
chiar și ce era scris în română.
Asta a fost o altă metodă de a ne înșela.
Iar apoi dna. Dasa a zis: „Nu semnați nimic pe bază de încredere.
Trebuie să citiți întâi, sau să cereți o traducere în engleză mai întâi
înainte de a semna.“
Și asta e ceea ce putem face.
Am decis să facem ceva.
Am refuzat să lucrăm ore suplimentare.
Am trimis o plângere la ambasada noastră din București.
I-am acordat un ulitmatum managementului MONDOSTAR:
Dacă nu ne vor plăti salariul promis conform contractului,
vom demisiona.
Acesta este salariul nostru, menționează:
246 prima lună
A doua lună a fost 214
apoi 176
185, 195,
și 155.
Ultima. - 155.
Poate au crezut: „Acești oameni sunt idioți.
Nu au o diplomă, îi putem prosti.”
Dar filipinezele nu sunt idioate,
deși nu am terminat studiile.
Unele dintre noi,
ca mine, ador să citesc cărți,
ador să citesc ziare,
îmi place să urmăresc știrile la TV.
Mai ales când e vorba despre alte țări.
Și ne știm drepturile,
deși nu am terminat școala.
De aceea
am luptat.
Îți amintești ce s-a întâmplat în timpul lucrului, când ai…
Da. - Poți să spui tu povestea.
Dl. Petre mereu se înfuria când trebuia să mergem la toaletă ocazional.
Așa că am urinat în clădirea fabricii
într-o sticlă.
Căci erau foarte stricți să nu pierdem timpul.
Nimănui nu îi era permis să părăsească zona de producție fără permisie,
dacă nu era în timpul pauzei.
Dacă nu era pauză, nu îți era permis să părăsești zona de producție.
De aceea nu a putut merge la toaletă.
Iar atunci când am auzit de Dina, am încercat să ajung la ușa de la intrare.
Și atunci dl. Petre m-a întrebat: „Mirasol, unde mergi?”
„Dle, merg la toaletă.”
Iar el mi-a zis: “Nu, încă nu e rândul tău. Nu e încă ora 2.”
I-am răspuns: „dacă nu îmi permiteți să ajung la toaletă,
Ok, atunci îmi voi desface pantalonii și voi face chiar în fața dvs.”
Și atunci: „Nu, nu, Mirasol, poți să mergi.”
Deși acordasem un ultimatum,
deși refuzasem să lucrăm ore suplimentare -
nimic nu s-a schimbat.
Cum ne vom putea plăti împrumuturile, dacă salariul este atât?
Sora mea mai mare mi-a spus
că ar trebui să mă întorc.
Remarcase că deveneam din ce în ce mai nervoasă.
Ea mi-a zis: „Vino înapoi.
Dacă nu te vei întoarce, te vei îmbolnăvi.
Îți faci griji tot timpul despre asta.”
Când am lucrat în Hong Kong am putut strânge ceva bani în fiecare lună.
Am cumpărat o parcelă de pământ
nu departe de aici.
Parcela mea de pământ mi-a permis să iau un împrumut ipotecar.
Am putut plăti taxa de plasament în numerar datorită pământului meu.
M-am gândit că atunci când voi munci în România,
voi putea plăti înapoi împrumutul.
Dar acum mi-am pierdut pământul.
România este 'maganda'.
'Maganda' înseamnă frumoasă.
Este o țară frumoasă.
Mi-au plăcut trandafirii.
Erau foarte frumoși.
Totul este foarte curat acolo.
Dar compania a fost rea.
Dna. Vasilescu nu este o persoană bună.
Da, este adevărat. - Este precum Dracula.
Am avut un serviciu de cusătoreasă timp de 5 ani în Taiwan.
După Taiwan am mers în Brunei pentru 2 ani,
după Brunei am mers în Namibia timp de 3 ani.
Ultima dată am lucrat în România
pentru doar 5 luni.
Din cele 95 de femei
4 fuseseră deja concediate.
Una reușise să fugă și să treacă granița în Germania.
Doar 11 au continuat să lucreze pentru MONDOSTAR.
79 dintre noi au demisionat și s-au întors acasă.
În România am experimentat foametea
și nu am folosit șampon.
Da, așa a fost.
Am cheltuit salariul pe două luni pentru un bilet
ca să scap în Italia.
De aceea nu am mai avut bani.
Ne-au oferit o hârtie pe care să o semnăm,
ca fie să rămânem, fie să ne întoarcem acasă.
Inițial am semnat ca „să rămân”,
pentru că îmi doream cu adevărat să rămân.
Îmi place locul, oamenii,
clima
și îmi doream să experimentez ninsoarea.
Nu am văzut zăpadă în viața mea.
Dar pe măsură ce trecea timpul, devenea tot mai rău.
Între timp tot ce ne doream era
ca ei să ne plătească cei 250 de dolari precizați în contract.
Și să ne plătească orele suplimentare.
Am fi acceptat.
Dar ei au insistat să nu plătească orele suplimentare.
A doua dată când ne-au oferit hârtia asta pe care să o semnăm
fie ca să rămânem, sau să mergem acasă.
Mi-am zis: „Nimic nu se va schimba aici.
Ce se va întâmpla dacă voi rămâne aici?”
Iar atunci Dina a vrut să meargă acasă.
I-am zis: „Hai să rămânem,
ca să nu fiu singură.“
Dar ea se hotărâse că își dorea cu adevărat să meargă acasă.
Acesta a fost motivul pentru care m-am decis să mă întorc și eu acasă.
Ce se va schimba aici, oricum?
Am dat agenția și MONDOSTAR în judecată.
Ne doream să ne restituie taxa de plasament și salariul pe care l-am pierdut.
Ne doream ca proprietarul agenției
să meargă la închisoare.
Să găsești o slujbă într-o fabrică de textile aici în Manila nu este ușor.
Cel mai mult îți oferă un contract temporar
și după 5 sau 6 luni te concediază.
E mai ușor dacă vrei să lucrezi pe plata pe bucată.
Așa că multe fabrici plătesc la bucată.
Dar dacă nu lucrezi zilnic, e greu
mai ales pentru că avem peste patruzeci de ani.
Aici în Filipine te numesc „trecută”,
dacă ai mai mult de 35 de ani.
Acceptă doar muncitoare mai tinere de 35 de ani.
Eu am 44, dar pot încă să lucrez ca cineva care are 35 de ani.
Asta este marea problemă în țara asta.
- Și dacă porți ochelari de vedere.
Da, mai ales dacă porți ochelari de vedere.
Când mergi la interviu și porți ochelari, nu te acceptă...
Și eu port ochelari.
Pentru că îmi este greu să văd fără ei.
Dar nu îi port
pentru că nu m-ar accepta.
Asta înseamnă că nu mai poți vedea confecțiile,
mai ales materialul negru.
Aici în Jasmin-Street, în cartierul nostru,
multe femei lucrează ca cusătorese de acasă, ca mine.
Sora mea și cu mine avem un subcontract.
Avem un șef.
El ne furnizează materialul, care este deja tăiat.
Suntem plătite la bucată.
Au un proiect pentru a „repatria” oameni.
Am primit sprijin financiar,
niște bani pentru a ne începe propria afacere aici în Filipine.
Am cumpărat aceste 3 mașini de cusut.
În acest fel am un mic venit acum.
Roxanne are o mică prăvălie cu suveniruri și obiecte artizanale filipineze.
Fe are un mic magazin de cartier.
Margie și Maribi lucrează de acasă.
Pat și Dina lucrează ca cusătorese în fabrică.
Apoi, Naty, lucrează pentru AVON.
Susana și Nilo lucrează în fabrică ca
controlori de calitate.
Leni și Arleen lucrează de acasă.
Meira – lucrează și ea de acasă.
Am câștigat procesul împotriva EASTWIND INTERNATIONAL.
EASTWIND a intrat în faliment. Sunt închiși acum.
Am câștigat, dar doar pe hârtie.
Apoi mai sunt Elvie, Angie, July, Ana și altele.
Ele sunt din nou în afară.
În Korea, în Canada, în Dubai, în Japonia,
în Kuweit și în Hong Kong.
Cu toate astea nu regretăm nimic.
Am ajuns în cele din urmă în România și am văzut casa lui Dracula.
Dracula da, Vasilescu...
Adevărata Dracula este dna. Vasilescu.
Fără glumă!
E zăpadă reală?
Încă o dată!
Încă o dată! Încă o dată!
Nu mai e!
Nu mai e! Nu mai e!
Încă o dată! Încă o dată!
Tribunalul din Manila a decis că EASTWIND INTERNATIONAL trebuie să returneze taxa agenției către femei.
Dar asta nu s-a mai întâmplat, căci și-au declarat falimentul.
Proprietarul agenției a fost condamnat și trimis la închisoare în urmă cu un an.
Ambasada filipineză din București nu a mai permis angajarea altor 200 de cusătorese din Filipine de către MONDOSTAR.
În ciuda multor comenzi, compania nu poate găsi suficiente muncitoare.
Procesul împotriva MONDOSTAR la tribunalul muncii din România progresează foarte încet.
Chiar și acum, 5 ani mai târziu, nu s-a dat nicio decizie a tribunalului.